Downloaded From www.AllSubs.org
Tildrid merekaldal
Aastal 1993 kutsus pofessor Phillip Johnson California ülikoolist rühma teadlasi ja filosoofe
väiksesse kuurortlinna California rannikul.
Nad tulid kuulsatest akadeemilistest keskustest, nagu Cambridge'i, Müncheni ja Chicago ülikool,
tõstatamaks küsimusi teaduses 150 aastat domineerinud idee kohta.
Pajaro Dunes'ist kujunes paljudele meist pöördepunkt.
Igaühel meist oli evolutsiooniteooria kohta küsimusi. Kohtumisel tõi igaüks omalt poolt midagi kaasa.
Ühtäkki nägime elu uuest küljest, nii nagu me omaette polnud seda varem näinud.
See oli intensiivne periood mu elus, kus pakuti intellektuaalselt palju enam rahuldust
võrreldes minu senisest vaatest saaduga.
Praegu tagasi vaadates arvan, et see ajendas vaatama hoolega tõenditele,
nägemaks, millele need osutavad.
Mõistsin, et see hõlmab enamat kui vaid üht inimest või teadusharu.
Pandi alus teadlaste võrgule, kes olid nüüd valmis võtma käsile elu päritolu põhimõistatust.
ELU LAHENDAMAS ELU TEKKE MÕISTATUST
Vahel imestan, miks kõik räägivad millestki muust. On ju köitvaimad teemad need:
Kust me tuleme? Kuidas me siia saime? Mis tõi meid olemasollu?
Millised on meie suhted ümbritsevaga?
Vaadates elusorganismide määratule liigirikkusele ja keerukusele, kerkivad vältimatult küsimused:
Mis tõi kõik selle olemasollu?
Kas lihtsalt juhus ja paratamatus, juhitamatud loodusjõud?
Või seondub sellega midagi muud? Kas on olemas eesmärk, plaan,
intelligentsest algpõhjusest lähtuv kavandatus? Pean seda põhiküsimuseks.
Pajaro Dunes'i tulnud teadlased asusid elu päritolu mõistatust taas läbi vaatma,
sest igaühel oli üldtunnustatud evolutsiooniideede suhtes suuri kahtlusi, näiteks küsis biokeemik Michael Behe:
kuidas said looduslikud protsessid panna kokku elusrakkude keerukad struktuurid?
Evolutsioonibioloog Dean Kenyon ei arvanud enam,
et maapealse elu tekke taga on ainuüksi keemia.
Stephen Meyer, Paul Nelson ja William Demski otsisid probleemile uut lähenemist,
selgitamaks elusorganismidesse kodeeritud geneetilise info algupära.
Need teadlased ja filosoofid asusid formuleerima alternatiivi nüüdisbioloogia kesksele teooriale,
teooriale, mille mõtles välja briti loodusteadlane Charles Darwin.
Aastal 1831 purjetas tollal 22-aastane Darwin Briti lipu all viieks aastaks uurimisekspeditsioonile.
Ta lahkus Inglismaalt kuninglikul laeval "Beagle", et reisida ümber Lõuna-Ameerika lõunatipu
põhja suunas Vaikse ookeani vulkaaniliste saarte ahelani nimega Galapagos
Selles eraldatud arhipelaagis 600 miili Ecuadori läänerannikust
kohtas Darwin erakordelt mitmekesiseid linde, kahepaikseid ja imetajaid, keda ta polnud varem iial näinud.
Enam kui kuu uuris Darwin taimset ja loomset elustikku, tegi põhjalikke märkmeid ja kogus näidiseid.
Seejärel ta lahkus ega naasnud sinna iial.
25 aaastaga töötas ta välja teooria, kust on pärit maakera eluvormide mitmesksisus.
Aastal 1859 avaldas Darwin raamatu "Liikide tekkimine".
See avaldas tohutut mõju teadusele ja lääne kultuurile üldiselt.
Darwini väitel tuleneb kogu elu pelgalt juhitamatutest loodusjõududest:
ajast, juhusest ning protsessist, mida ta nimetab "looduslikuks valikuks".
2500 aasta kestel enne Darwinit pidas enamik tuntud teadlasi ja filosoofe,
nagu Platon, Newton ja Kepler, maailma mingit laadi kavandatuse või plaani produktiks.
Ent Darwini idee looduslikust valikust toob asjasse põhjaliku pöörde
ning teadusfilosoofia võtab täiesti uue suuna.
Darwin polnud esimene evolutsiooniteooriat pakkuv teadlane, ent oli esimene, kes tõi välja vastuvõetava loodusliku mehhanismi,
mis võis tuua esile bioloogilisi muutusi pikkadel ajaperioodidel.
Mõistmaks loodusliku valiku toimet, mõelgem Darwini vaadeldud vindipopulatsioonidele Galapagosel.
Galapagosel on 13 liiki vinte,
kes üksteisest keha suuruselt ja noka kujult veidi erinevad.
Darwinil oli Inglismaale naastes kaasas neid linde 9-st eri liigist.
Nüüdisaegse darvinistliku teooria järgi on lindude suuruse ja noka kuju erinevus
loodusliku valiku otsene tulemus.
Tihti tuuakse selle näiteks seemnetoiduliste vintide liike.
Suurte sadude järel leidub saartel külluses väikseid pehmeid seemneid.
Lühikese nokaga linnud saavad kergesti toitu kätte.
Põuaperioodidel aga leidub vaid eelmisest aastast maha jäänud kõvades kestades seemneid.
Sel puhul suudavad vaid pikema ja teravama nokaga linnud seemnekesti purustada ja seemneid süüa.
Ellu jäävad pikema nokaga linnud, sest saavad kätte toitu, mida teised ei saa.
Seega võimaldab pikk nokk seda, mida teadlased nimetavad talitluslikuks eeliseks.
Väiksema nokaga vindid surevad nälga, sest nad ei suuda jõuda toiduallikani.
Põua jätkudes põhjustab keskkond muutusi kogu vindipopulatsioonis.
Aja jooksul kandub pikk nokk edukatele põlvkondadele edasi,
sest see võimaldab neil lindudel ellu jääda.
Looduslik valik on võimas idee. Järeltulevad põlved pärivad kasulikuks osutunud füüsilised erijooned.
Selle protsessi teel populatsioonid muutuvad ja aja jooksul tulevad esile täiesti teistsugused organismid,
ilma mingis vormis mõistusliku juhtimiseta.
Darwin soovis selgitada elu arengut ainuüksi mittekavandatud, mittemõistuslike looduslike protsessidega.
Seletust otsides leidis ta, et protsess, mida ta nägi koduloomade puhul,
toimib ka vabas looduses.
Darwin tundis hästi koduloomade, sealhulgas tuvide tõuaretust.
Sajandeid olid tõuaretajad saavutanud tohutuid muudatusi populatsioonides, paaritades vaid valitud isendeid.
Darwin oli koduloomade tõuaretusega hästi kursis. Ta arvas tõesti, et sama protsess toimub vabas looduses.
Charles Darwini arvates saab loodusliku valikuga seletada näilikku kavandatust ilma tegeliku kavandajata.
Elu keerukust polnud enam vaja seletada mõistusliku põhjusega. Looduslikust valikust sai justkui kavandaja aseaine.
Tänapäeval võetakse darvinismi üldjoontes tõena kogu teaduslikus maailmas.
Ent hoolimata selle laialdasest tunnustatusest, peab nüüd üha enam teadlasi,
sealhulgas need, kes olid Pajaro Dunes'is, darvinistlku teooria põhiaspekte küsitavaks.
Pajaro Dunes'i tulles polnud me kõiges üht meelt, ent mitte kedagi meist ei rahuldanud
loodusliku valiku mehhanism ning selle roll bioloogilise selgitusena.
Looduslik valik toimib tõesti ning sellega saab hästi seletada piiratud ulatusega erinevusi, väikseid muutusi.
Selle kohta saab tuua hulga näiteid, ent ei saa kuidagi seletada seda,
mida Darwini arvates sai, nimelt elu kogu keerukust.
Võtame vindi noka ja võtame vindi enda. Väike muutus noka ehituses võrreldes organismi enda algupäraga.
Need on kaks eri skaalas nähtust, kaks eri liiki probleemi.
Bioloogia oluline probleem on seletada, kus looduslik valik toimib, kus mitte,
ning millest tuleneb selline erinevus.
Tõendid on väga jõulised. Kõik me tajusime, et lastes tõenditel endil rääkida,
juhib see meid täiesti teise suunda, looduslikust valikust eemale
ja teistsuguse seisukoha poole maapealse elu päriolu ja olemuse osas.
"Loodulik valik toimib, kasutades ära vaid väikseid järjestikuseid muutusi.
See ei saa kunagi teha suurt ja järsku hüpet, vaid peab edenema lühikeste ja kindlate, ehkki aeglaste sammudega."
On huvitav märkida, et mida enam me elust ja bioloogiast teame,
seda enam on darvinismis probleeme
ning seda enam tuleb esile kavandatus.
Dr Michael Behe on aastast 1988 uurinud kompleksseid bioloogilisi süsteeme,
mis paistavad esitavat väljakutse nende selgitamisele loodusliku valikuga.
Kaua aega uskusin, et darvinistliku evolutsiooniga saab seletada kõike, mida bioloogiast teame.
Mitte et ma ise seda tegelikult seletada oskasin, vaid et mulle öeldi, et sellega saab seletada.
Koolides õpetati mulle darvinistlikku bioloogiat.
Kolledžis ja ülikoolis valitsev atmosfäär vaid kinnitas, et bioloogiat seletab darvinistlik evolutsioon.
nii et taas polnud mul mingit põhjust selles kahelda.
Alles 10 aastat tagasi lugesin raamatut "Evolutsiooniteooria kriis",
autoriks austraalia geneetik Michael Denton.
Ta tõi darvinistliku teooria vastu hulgaliselt teaduslikke väiteid, millest ma polnud kuulnudki.
Need väited paistsid olevat küllaltki veenvad.
Sel hetkel hakkas minus viha kerkima, sest nägin, et mind oli meelitatud kinnisilmi uskuma.
Siin oli terve rida ülihäid argumente.
Mina aga, kes olin saanud biokeemia doktoriks, õppejõuks, polnud iial sellest kuulnudki.
Sellest hetkest alates huvitusin väga evolutsiooniküsimusest
ning otsustasin, et darvinistlike protsessidega ei saa elu täielikult selgitada.
Michael Behe skeptitsism tulenes üldjoontes sellest, mida nüüdisbioloogia on avastanud
seoses elu fundamentaalseima üksuse - RAKUGA.
19. sajandil, Darwini eluajal, arvasid teadlased, et rakk kui elu alus
on lihtne protoplasma kämp, otsekui tilluke kallerdisetükk
või midagi üsna lihtsasti seletatavat.
Selline käsitus eriti ei muutunud 1950. aastate alguseni.
Ent 20. sajandi teisel poolel on meie teadmised raku kohta plahvatuslikult kasvanud.
Tänu võimsale tehnikale avanevad me ees keerukad mikromaailmad.
Need on nii väiksed, et sõrmkübaratäis vedelkultuuri võib sisaldada üle 4 miljardi ainurakse bakteri,
igaühel kaasas vooluringid, monteerimisjuhendid ja miniatuursed masinad, mida Darwin kujutledagi ei osanud.
Elu põhialuses, mille käivitajaiks on molekulid ja rakud, oleme avastanud masinad,
sõna otseses mõttes molekulaarmasinad.
On tillukesed molkulaarveokid, mis veavad varusid raku ühest otsast teise.
On masinad, mis salvestavad päikeseenergiat ja muudavad selle vajalikuks energiaks.
Inimkehas on arvukalt molekulaarmasinaid vastavalt vajalikele keha funktsioonidele.
Kui mõelda kuulmisele, nägemisele, haistmisele, maitsmisele, kompimisele,
verehüübele, hingamistegevusele, immuunreaktsioonile, siis kõik see eeldab tohutul hulgal masinaid.
Neid masinaid vaadates küsime endalt: "Kust need tulnud on?"
Standardvastus "darvinistliku evolutsiooni teel" on minu meelest äärmiselt küündimatu.
1990. aastate algul teaduskonverentsidel avaldas Behe esmakordselt kahtlusi,
kas looduslik valik on võimeline konstrueerima keerukaid molekulaarmasinaid.
Üks masin köitis iseäranis tema tähelepanu.
Mäletan, kui nägin biokeemia õpikus esmakordselt bakteri viburit koos kõigi selle osadega.
Sellel oli propeller, konksuosa, veovõll ja mootor.
Vaatasin ja ütlesin, et see on ju paadi päramootor. Kas pole see kavandatud? Osad pole juhuslikult kokku pandud.
Behe reaktsioon polnud üllatav, sest baktereid läbi vedeliku ajavad molekulaarmootorid
sõltuvad keerukalt kokku pandud mehaanilistest osadest.
Neid raku osasid on näha, kui neid suurendada 50 000 korda.
Biokeemikud on elektrooniliste mikrograafide abil määranud kindlaks viburi mootori osad ja 3-mõõtmelisuse.
Protsessi käigus on nad avastanud miniatuursetes mõõtmetes inseneri-ime.
Howard Berg Harvardist on nimetanud seda kõige tõhusamaks masinaks universumis.
Mõned neist masinatest pöörlevad kiirusega 100 000 pööret minutis.
Need on varustatud signaaltransduktsiooniga ehk sensoorse mehhanismiga, et saada keskkonnast tagasisidet.
Ehkki need pöörlevad tohutult kiiresti, võivad need viivitamatult seiskuda.
Neil kulub vaid veerand pööret, et peatuda, suunda muuta ja kiirusega 100 000 pööret minutis edasi pöörelda.
Nagu paadimootoril, on sel tohutul hulgal tööks vajalikke osi.
Bakteri vibur: 2 käiku - edasi ja tagasi -, vesijahutus, prootonite liikumapanev jõud,
staator, rootor, kardaanvõll, veovõll, propeller.
Need töötavad nagu need masinaosadki.
Poleks kohane neid nii nimetada, see on tõesti nende talitlus.
Teadlased on viburi rootormootori avastamisest saadik püüdnud mõista,
kuidas sai see loodusliku valiku teel tekkida.
Senini pole neil õnnestunud pakkuda ühtki detailset darvinistlikku seletust.
Mõistmaks, miks, meil tuleb mõista molekulaarmasinate erijoont nimetusega
"TAANDUMATU KEERUKUS".
Taandumatu keerukuse mõtles neid molekulaarmasinaid kirjeldades välja Mike Behe.
Põhiliselt tähendab see, et raku igas organellis ehk süsteemis on multikomponentsed osad,
mis kõik on selle funktsioneerimiseks hädavajalikud.
See tähendab, et üht osa kõrvaldades süsteem lakkab funktsioneerimast.
Taandumatu keerukuse ideed võib illustreerida tuttava mittebioloogilise masinaga,
milleks on HIIRELÕKS.
Hiirelõksul on 5 põhiosa: konks sööda kinnitamiseks,
tugev vedru, peenike painutatud varb nimetusega vasar,
hoidevarb vasara paigalpüsimiseks ning platvorm, millel kogu süsteem asetseb.
Kui mingi neist osadest on puudu või katki, siis mehhanism ei tööta.
Kõik selle "taandumatult keeruka" süsteemi osad peavad olema üheaegselt paigal,
et seade saaks täita oma funktsiooni - püüda hiiri.
Taandumatu keerukus kehtib ka bioloogiliste masinate puhul, nagu bakterite viburmootor.
Kokkuvõttes on olemas umbes 40 sellise masina tööks vajalikku proteiiniosa.
Kui mõni osa on puudu, siis vibur kas ei tööta - näiteks konksu või veovõlli puudumisel -
või siis seda rakus ei moodustugi.
Evolutsiooni seisukohalt lähtudes on vaja selgitada, kuidas saab seda süsteemi ehitada järk-järgult,
kui enne kõigi osade olemasolu mingit talitlust pole.
Molekulaarmasinate taandumatu keerukus on loodusliku valiku paikapidavusele tõsiseks väljakutseks.
Darwini teooria järgi võivad ka väga keerukad bioloogilised struktuurid,
nagu silm, kõrv või süda,
moodustuda järk-järgult, aja jooksul, väikeste lisanduvate sammudena.
Siiski ütles Darwin selgelt, et looduslikul valikul on edu vaid juhul,
kui need juhuslikud geenimuutused annavad arenevale organismile
võitluses ellujäämise pärast mingi eelise.
"Nagu olen tahtnud näidata, pole tingimata tarvis eeldada,
et kõik need muutused toimusid üheaegselt,
juhul kui need olid eriti väiksed ja järkjärgulised.
Looduslik valik peab hoolega silmas pisimaidki muutusi,
lükates kõrvale need, mis on halvad, talletades ja lisades kõiki, mis on head."
Kas aga võisid Darwini "väikesed kasulikud muutused" tuua esile bakteri viburi?
Mõned teadlased kahtlevad selle võimalikkuses.
Kuidas saaks midagi sellist uut nagu bakteriviburi mootor koos kõigi selle komponentidega
tulla esile bakteripopulatsioonist, kus see süsteem puudub?
Seda tingimusel, kus Darwini teooria järgi peaks iga muutus andma mingi eelise.
Kujutlegem sellist stsenaariumi Maa varases ajaloos.
Arenemisjärgus bakteril on arenenud miskitmoodi vibur
ja ehk isegi vajalikud osad selle kinnitumiseks raku seinale.
Ent ilma mootori täieliku kokkupanuta ei annaks selline uuendus rakule mingit eelist.
Vibur hoopis lebaks elutu ja kasutuna, loodusliku valiku vaateulatusest väljas,
sest definitsiooni kohaselt eelistab see vaid ellujäämist soodustavaid muutusi.
Looduslikul valikul on äärmiselt nõudlik loogika:
enne kui viburimehhanism pole täielikult kokku pandud ega toimi tegelikult,
ei saa looduslik valik seda alles jätta.
Seda ei saa järgmisele põlvkonnale edasi anda.
Loodusliku valiku puhul on tähtis mõista, et see valib vaid talitluslike eeliste alusel.
Enamikul juhtudel looduslik valik tegelikult kõrvaldab selle,
mis ei talitle või talitleb organismi kahjustavalt.
Kui meil oleks bakter, mille vibur ei töötaks, siis looduslik valik kõrvaldaks selle.
Vibur valitaks vaid juhul, kui see töötaks.
See tähendab, et kõige esmalt peavad kõik mootori osad kohal olema.
Seega ei suuda looduslik valik tuua esile bakteri viburit.
Asi toimib vaid pärast seda, kui vibur on paigas ja töötab.
Aastal 1996 avaldas Behe raamatu "Darwini must kast".
Tema väitel ei saa looduliku valikuga, mis Darwinil oli kavandaja aseaine,
seletada bakteri viburi või või mõne muu taandumatult kompleksse biosüsteemi algupära.
Behe hoopis järeldas, et nende terviksüsteemide komplekssus
osutab mõistuslikule kavandatusele.
"Drawini must kast" kutsus kohe esile poleemika; ülevaade sellest ilmus 75 väljaandes.
Nende seas olid maailma tuntuimad ajalehed ja teadusajakirjad.
Ühed teadlased kiitsid Behe raamatut,
teised aga heitsid selle kõrvale kui ebateadusliku ja usuliselt kallutatu.
Behe kriitikud arvasid, et ta alahindab loosuliku valiku jõudu.
Nende väitel võis viburi mootor olla pandud kokku osadest, mille abil ehitati
lihtsamaid molekulaarmasinaid, nagu näiteks see terava otsaga molekulaarpump.
Kui pumba komponendid olid juba olemas, võis looduslik valik need talletada
juba enne bakterimootori teket.
See teooria on tuntud koopteerimise nime all.
Selle teooria järgi sai evolutsioon ehk looduslik valik
mingil ajal laenata ühe molekulaarmasina komponente
ning ehitada nende komponentide toel uue masina.
Scott Minnet on uurinud viburi mootorit peaaegu 20 aastat.
Uurimistöö käigus tekitas väide koopteerimisest temas küsitavusi.
Bakteri vibur kujutab endast 40-st struktuursest osast koosnevat masinat.
Jah, neist kümmet võib leida teisest molekulaarmasinast, ent 30 on unikaalsed.
Kust neid siis laenata võiks?
Lõpuks tuleb arvestada sellega, et igal üksikosal on algselt mingi muu eesmärk.
Tähendab, et seda tõendust saab järgida seni, kuni kerkib probleem:
me laename mitte milleltki.
Isegi kui möönda, et olemas on kõik vajalikud osad taolise masina ehitamiseks,
on see vaid osa probleemist.
Küllap veelgi keerukam probleem on kokkumonteerimise juhendid.
Seda pole koopteerimise komplekssuse pooldajate vastased üldse käsitlenudki.
Bakteri mootori uuringud on toonud välja keerukuse uue taseme:
lisaks, et selle ehituseks on vaja konkreetseid osasid, peab kokkupanekul olema täpne järjestus.
Kõik asjad on tehtud valmis õigel ajal. Olemas on täpne kogus üksikosasid.
Need on kokku pandud õiges järjestuses. Kõik see peab olema pandud kokku õigesti,
et mitte raisata energiat, ehitamaks struktuuri, mis ei hakkagi funktsioneerima.
Molekulaarmasina ehitamist on võrreldud maja ehitamisega,
kui ehitajad järgivad detailset projekti ehitus- ja monteerimisplaani.
Enne maja seinte püstitamist valatakse vundament.
Enne hoone seinte kinniehitamist paigaldatakse kanalisatsioonitorustik ja elektriseadmestik.
Enne välisviimistlust tuleb paigaldada aknad.
Enne katuseplaatide paigaldamist tuleb vineertahvlid talade külge naelutada.
Sama kehtib ka viburi mootori kokkupanekul.
Seda struktuuri ehitatakse seest väljapoole.
Arvutatakse välja komponentide hulk staatori rõngasstruktuuris,
ja kui see on kokku pandud, ütleb tagasiside, et neist komponentidest piisab.
Nüüd lisatakse varras, siis rõngas, siis jälle varras, seejärel kardaanvõllid.
Kui kardaanvõllid on kindlas suuruses, kindla põlvega, umbes veerand pööret,
siis kõik see keeratakse kinni ning asutakse lisama propelleri komponente.
Kõike seda tehakse täpses järjestuses, just nagu ehitataks hoonet.
Mootori õigesti ehitamine eeldab kompleksset masinate süsteemi,
mis koordineerib ajastust vastavalt kokkupaneku juhendile.
Ent kuidas saaks looduslik valik ehitada sellist süsteemi?
Kooptimeerimise teooria seda ei selgita.
Et ehitada viburimehhanismi või kümneid tuhandeid teisi taolisi mehhanisme rakus,
eeldab see teisi masinaid, mis nende struktuuride kokkupanekut reguleeriksid.
Ja need mehhanismid ise eeldavad samuti masinaid nende kokkupanekuks.
Kui kasvõi üksainus neist osadest on puudu või pandud valesse kohta, siis mootor ei tööta.
Niisiis on viburi mootori kokkupaneku seadmestik ka ise taandamatult kompleksne.
See, mis meil siin on, on taandamatult kompleksne kõigi selle külgedes.
Me teame bakteri viburist paljutki, kuid palju on veel õppida.
Puudub veel seletus, kuidas sai darvinistliku mehhanismi järgi
selline kompleksne molekulaarmasin üldse tekkida.
150 aastat tagasi ei teadnud teadlased taandamatult komplekssetest molekulaarmasinatest midagi,
ometi aimas Darwin, milliseid raskusi võivad taolised süsteemid tema teooriale valmistada.
"Kui demonstreeritaks, et on olemas mingi kompleksne organ,
mis ei saaks moodustuda arvukate järjestikuste väikeste muutuste teel,
variseks mu teooria täiesti kokku."
On kaks bioloogia põhiküsimust: 1. Kuidas saadakse uusi eluvorme uute struktuuridega,
nagu näiteks tiivad ja silmad, juba olemasolevatest eluvormidest?
2. Kuidas elu Maa peal üleüldse tekkis?
Teame, et Darwin kulutas suurema osa oma elust
vastuse andmiseks neist kahest küsimusest esimesele.
Darwin võrdles maapealsete eluvormide ajalugu suure harulise puuga.
Tüve algusosa kujutas kõige esimest elusrakku, oksad aga uusi ja keerukamaid eluvorme,
mis aja jooksul olid arenenud esimesest primitiivsest organismist.
Darwin soovis seletada, kuidas puu oksad alguse said;
püüdis näidata, kuidas sai looduslik valik muuta olemasolevaid organisme,
nii et Maal tulid esile tohutult mitmekesised taimed ja loomad.
Ent mis puutub tüve allosasse, mis kujutas elu -
- esimese elusraku - esiletulekut, ei osanud Darwin midagi öelda.
"Liikide tekkimises" ta isegi ei puudutanud küsimust,
kuidas sai elu tekkida elutust ainest.
Põgusa vaate Darwini seisukohtadest sel teemal annab kiri,
mille ta kirjutas kolleeg Joseph Hookerile.
"Seoses elusorganismi algtekkega ...
KUI suudaksime kujutleda, tekkis mingis soojas lombikeses
kõiksugu ammoonium- ja fosforsoolade, valguse, soojuse ja elektri olemasolul
keemilisel teel valguühend, mis oli valmis tegema läbi
veelgi keerukamaid muutusi.
Praegu neelataks taoline aine otsekohe alla,
kuid enne elusorganisme võis asi teisiti olla.
Elu lõpuaastatel Darwin eriti ei arendanud ideed, et primitiivne rakk võis tulla esile
lihtsatest kemikaalidest Maa algetapi ürgvetes.
Ent hiljem 1920.-1930. aastatel tuli vene teadlane Aleksander Oparin välja
üksikasjaliku teooriaga, kuidas see võis olla juhtunud.
Nimeks oli sel "keemiline evolutsioon".
Oparin arvas, et elu päritolu saab seletada, tuginedes darvinistlikele põhimõtetele.
Ta kujutas ette, kuidas lihtsad kemikaalid ühinesid ja taasühinesid suuremateks molekulideks.
Need suuremad molekulid organiseerusid tänu juhuslikele muudatustele ja looduslikule valikule
esimeseks primitiivseks elusrakuks.
Kolmel järgneval aastakümnel püüdsid paljud teadlased neid ideid edasi arendada ja täiendada,
juureldes nii Oparini kui Darwini tõstatatud küsimuse kallal:
kuidas sai lihtsatest kemikaalidest elu esile tulla?
Üks mees arvas, et tema teab.
Bioloogilise algupära probleem oma laiahaardelisuses
on juba ammu pakkunud mulle sügavat huvi.
Kust me tuleme? Miks me siin oleme?
Küsimused nagu need, uuritud järele loodusteaduse vaatenurgast.
Aastatel 1960-1970 ja 1980ndate algul oli Dean Kenyon
üks maailma juhtivaid keemilise evolutsiooni teoreetikuid.
Nagu teised ses uurimisvaldkonnas, püüdis ta seletada,
kuidas elu sai Maal alguse puhtalt looduslike protsesside teel.
Aastal 1969 sai Kenyonist kaasautor olulisele raamatule elu algupära teemadel.
Mõtlesime Gary Steinmaniga väga entusiastlikult,
et kõiki 60. aastate lõpupoole empiirilisi tõestusliine kokku liites
ühte argumentide jadasse on meil võimalik seletada
peamiste elutekkeliste elementide algupära.
Optimismist hoolimata kohtas Kenyon üht tõsist probleemi.
Selgitamaks elu algust, pidi ta esmalt arvestama
iga Maa peal ekisteerinud raku põhiliste ehitusplokkidega:
suurte komplekssete molekulidega nimetusega VALGUD.
Valkudel on rakus terve rida funktsioone:
kõik alates struktuursetest vajadustest - raku ehitusmaterjalist - ensüümideni,
mis töötlevad molekule, et koguda energiat ja ehitada üles raku komponente.
Valkudel lasub lõviosa tööst rakus,
välja arvatud geneetilise info talletamine, mida teevad DNA ja RNA.
Ent kõik igapäevatööd - raku puhastamine, energia tootmine - on valkude teha.
Kenyon teadis, et valgud pidid olema elu tekkele sama olulised, nagu nad on elusrakkudele praegusajal.
Samuti mõistis ta nende ehituse keerukust.
1960. aastatel leidsid teadlased, et isegi lihtsad rakud koosnevad
tuhandetest eri tüüpi valkudest
ja et nende molekulide funktsionaalsus tuleneb nende ülimalt keerukatest kolmemõõtmelistest kujunditest.
Mõnede valkude ebakorrapärane kuju võimaldab neil katalüüsida ehk vallandada keemilisi reaktsioone,
sobitudes raku teiste molekulidega otsekui sõrmed sõrmkindasse,
samas kui teised valgu molekulid moodustavad vastastikku haarduvaid struktuurseid komponente.
Bakteri mootori üksikosad, nagu see rõngasstruktuur, koosnevad kas ainsast valgu molekulist
või valkude kogumist, mis sobituvad konkreetseks kujundiks.
Neist valkudest omakorda moodustuvad väiksemad keemilised ühendid nimetusega AMINOHAPPED.
Need seonduvad pikkadeks ahelateks.
Neis rakulistes komponentides, valkudest moodustunud aminohapetes,
ilmneb ülim ehituslik keerukus.
Looduses on kasutusel 20 eri tüüpi aminohapet, et ehitada valguahelaid.
Bioloogid on neid võrrelnud 26 tähega inglise tähestikus.
Tähestiku tähtedest saab luua tohutu hulga kombinatsioone.
Tähtede järjestikkus määrab, kas saadakase selge tähendusega sõnu ja lauseid.
Kui tähed on õiges järjestuses, saadakse selgestimõistetav tekst.
Ent kui puudub õige järjestus, on tagajärjeks mõttetus.
Aminohapete ja valkude puhul kehtib sama põhimõte.
On olemas vähemalt 30 000 tüüpi valke.
Igaüks koosneb nendesamade 20 aminohappe eri kombinatsioonist.
Need on tähtede kombel seatud ahelaisse, mis tihti on sadade ühikute pikkused.
Kui aminohapete järjestus on õige, pakkub ahel talitluslikuks valguks.
Valgud moodustuvad aminohapete abil nii,
et amonihapped lülituvad omavahel kokku kujundiks,
mis on aminohapete järjestuse alusel eelnevalt programmeeritud.
See pakkub kindlaks struktuuriks, mis saab täita kindlat funktsiooni.
Seega on kõik valgud rakus kindlas kolmemõõtmelises kujundis, mille aluseks on
aminohapete järjestus ahelas.
See järjestus on määrava tähtsusega,
sest kui aminohapete järjestus on vale, moodustub kasutu ahel
ning selle asemel, et valguks pakkuda, see hävib rakus.
Valgud - kirjapandud sõnad ehk arvutikoodid - on ülimalt spetsiifilised.
Talitlus tervikuna oleneb üksikute osade ülitäpsest järjestusest.
Mis kutsub esile aminohapete täpse järjestuse, tänu millele on valkudel kindlad kujundid ja talitlused?
Avastused valgustruktuuri osas 1950.- 1960. aastatel
seadsid bioloogid selle mõistatusega silmitsi.
Dean Kenyon uskus, et lahendab selle.
Raamatus "Biokeemiline ettemääratus" tuli Kenyon koos Gary Steinmaniga välja huviäratava teooriaga.
Kenyon kirjutas: "Elul võib olla biokeemiline ettemääratus tänu külgetõmbele selle keemiliste osade vahel -
eriti valkudes paiknevate aminohapete vahel.
"Biokeemilise ettemääratuse" ilmudes olime koos kaasautoriga täiesti veendunud,
et meil on elu algupära kohta teaduslik seletus olemas.
Kenyon arvas, et aminohapete keemilised omadused panid neid
omavahel tõmbuma, nii et moodustusid pikad ahelad, millest said esimesed valgud,
elusraku kõige tähtsamad komponendid.
See tähendas elu vältimatust, puhtalt keemiapõhist ettemääratust.
Paljud teadlased võtsid Kenyoni ideed omaks
ja järgmised 20 aastat oli "Biokeemiline ettemääratus"
populaarseim tekst keemilise evolutsiooni teooria teemal.
Ent 5 aastat pärast raamatu ilmumist hakkas Kenyonil tekkima kahtlusi oma teooria usutavuses.
Sel perioodil hakkas mul tekkima kahtlusi selle arenguteooria mõningates aspektides,
kui puutusin kokku tugevate vastuargumentidega ühelt mu üliõpilaselt.
Ma ei suutnud seda vastuargumenti kummutada.
Kenyon pidi seletama, kuidas said esimesed valgud seostuda ilma geneetiliste juhendite abita.
Elusrakkudes ei saa aminohapped tänapäeval moodustuda
otse nende koostisosade külgetõmbejõudude abil,
mis oli Kenyioni stsenaarium elu algetapi kohta.
Hoopis üks teine makromolekul rakus sisaldab juhendeid aminohapete järjestuse kohta valkudes.
Selle nimetus on DNA.
Algul uskus Kenyon, et valgud võisid moodustuda otse aminohapetest
ilma DNA koostejuhenditeta.
Seepärast olidki paljud teadlased teooriast vaimustunud.
Ent mida enam tema ja teised aminohapete ja valkude omadustega tutvusid,
seda enam hakkas ta kahtlema, kas valgud suudaksid ise ilma DNA-ta seostuda.
DNA näol avanes Kenyonile molekul, mille omadusi ta ei suutnud looduslike protsessidega seletada.
Kaksikheeliksstruktuuris on turvaliselt peidus rikkalik info
ülitäpses järjestuses keemiliste ainete näol,
mida teadlased väljendavad tähtedega A, T, C ja G.
Väljendumaks kirjalikult, edastatakse info täpses järjestuses tähtede näol.
Vajalikud juhendid, et aminohapped koonduksid valkudeks,
edastatakse samamoodi piki DNA redelit kindlalt järjestatud kemikaalidena.
Seda kemikaalide koodi nimetatakse ELU KEELEKS.
See on kõige tihedamalt pakitud ja keerukamate üksikasjadega infokogum teadaolevas universumis.
Nagu teised elu päriolu küsimusega tegelevad teadlased, mõistis Kenyan, et tal on 2 valikut.
Tal tuleb selgitada geneetilise koosteinstruktsiooni päritolu
või siis seletada, kuidas said ürgmeredes
tekkida valgud ilma DNA-ta.
Lõpuks mõistis ta, et ta ei suuda seletada kumbagi.
www.thetruth.uv.ro/_articole/Art_03.html
On ületamatu probleem, kuidas ühes ürgmere mikroskoopiliselt väikses osas
võiksid saada kokku kõik need sajad erinevad molekulaarsed komponendid,
mida on tarvis, et panna alus ise ennast paljundavale tsüklile.
Kahtlused selles osas, kas aminohapped said
omal käel reastuda vajalikku bioloogilisse järjestusse,
ilma et eelnevalt eksisteerinuks geneetilist materjali,
jõudsid minus intellektuaalse murdepunktini
kusagil 70. aastate lõpus.
Sedamööda kui Kenyon oma teooriat ümber hindas,
õõnestasid uued biokeemilised avastused ta veendumust,
et aminohapped võisid ise valkudeks organiseeruda.
Mida edasi ma uuringuid jätkasin, kaasa arvatud ajal NASA Amesi uurimisinstituudis,
seda enam sai selgeks, et keemilise evolutsiooni looga seondub rohkelt raskusi.
Edasistest eksperimentaaluuringutest selgus, et aminohapetel pole võimet
seada ise endid mingisse bioloogiliselt toimivasse järjestusse.
Seistes silmitsi oma teooriale aina kuhjuvate raskustega
ning lisanduvate teadusandmetega DNA tähtsusest,
oli Kenyon sunnitud tunnistama GENEETILISE INFORMATSIOONI absoluutset vajalikkust.
Mida enam ma mõtlesin kriitikute esitatud alternatiivile ja tõsisele probleemile,
mille me kõik geneetilise informatsiooni algupära vallas olime kõrvale lükanud,
tuli mul tõsiselt ümber hinnata kogu oma seisukoht elu algupära osas.
Kenyoni tähelepanu koondus
elu algupära otsinguil uuele küsimusele.
MIS OLI DNA BIOLOOGILISE INFORMATSIOONI ALLIKAS?
Kui jõuaks välja kodeeritud sõnumite allikani elusmehhanismi raames,
siis saaks intellektuaalses mõttes midagi hoopis rahuldustpakkuvamat
kui see keemilise evolutsiooni teooria.
Kenyon mõistis, et tema võimaluste hulk kahaneb üha.
1970. aastateks oli enamik teadlasi hüljanud idee,
et esimese raku ehitamiseks vajalik informatsioon tekkis ainuüksi tänu juhusele.
Mõistmaks seda, mõelgem, kui raske oleks luua kõigest paar rida Shakesphere'i "Hamletist",
kui täheklotsid lihtsalt lauale laiali puistata.
Seejärel mõelgem, kuidas konkreetsed geneetilised juhendid selleks,
et ehitada lihtsaimaski üherakulises organismis valke, täidaksid sadu lehekülgi trükiteksti.
Tõsised elu päritolu uurivad bioloogid muidugi ei uskunud, et elu on tekkinud pelgalt juhuse läbi.
Nad arvasid hoopis, et looduslik valik toimis kemikaalide juhuslike variatsioonide najal,
nii et tekkis elu, ent ka selle oletusega kaasnes üks probleem.
Definitsiooni järgi ei saanud looduslikku valikut olla enne esimese elusraku olemasolu.
See sai ju toimida vaid tänu organismide võimele end ise paljundada -
Rakkudes paiknev DNA kannab geneetilised muutused üle tulevastele põlvedele.
Ilma DNA-ta ei toimu isereplitseerumist (isekopeerumist).
Ilma isereplitseerumiseta ei toimu looduslikku valikut.
Seega ei saa loodusliku valikuga seletada DNA teket,
ilma et eeldada just sellesama eelnevat eksistentsi, mille teket püütakse seletada.
Juhus, looduslik valik ja iseorganiseerumise teooria -
kõik see pole suutnud seletada geneetilise informatsiooni algupära.
Nüüd nägi Kenyon vaid ühte alternatiivi.
Me ei näe vähimatki võimalust, et keemilise evolutsioon oleks algupäraks ka kõige lihtsama raku puhul.
Seega köitis mind kohe käsitus elu mõistuslikust kavandatusest,
mis tundus mõttekas, sest see sobis väga hästi paljude avastustega molekulaarbioloogias.
Aastatel pärast seda, kui Kenyon hülgas keemilise evolutsiooni, on avastatud üksikasju
kogu infotöötlussüsteemist, mis on tõsiseks kinnituseks mõistuslikule kavandatusele.
Tänu arvutianimatsioonile võime näha, kuidas see tähelepanuväärne süsteem töötab.
Tunginud raku sisemusse, näeme DNA tihedalt põimunud ahelaid -
varamuid instruktsioonidele, mida on vaja organismi iga valgu ehitamiseks.
Transkriptsioonina tuntud protsessis harutab molekulaarmasin esmalt lahti DNA heeliksi lõigu,
et tuua välja vajalikud geneetilised juhendid
konkreetse valgumolekuli kokkupanekuks.
Teine masin kopeerib need instruktsioonid, moodustamaks molekuli nimega informatsiooni-RNA.
Kui transkriptsioon on valmis, transpordib sale RNA ahel geneetilise info
raku tuuma tuumapooride kompleksi kaudu, mis valvab liikumist sisse ja välja.
Informatsiooni-RNA ahel suunatakse kaheosalisse molekulaarvabrikusse nimetusega ribosoom.
Kui RNA on kindlalt kinnitunud, algab translatsiooniprotsess.
Ribosoomis ehitab molekulaarne montaažiliin aminohapetest konkreetses järjestuses ahela.
Need aminohapped on raku teistest osadest kohale transporditud
ja seotud seejärel ahelateks, mis tihti on sadade üksuste pikkused.
Aminohapere järjestus määrab, mis tüüpi valku toodetakse.
Kui ahel on koos, viiakse see ribosoomist tünnikujulisse masinasse,
mis aitab selle voltida just selliseks kujundiks, mida on funktsioneerimiseks vaja.
Kui ahel on valguks volditud, lastakse see vabaks
ning teine molekulaarmasin suunab selle täpselt vajalikku paika.
Rabav on näha niisuguses suurusjärgus sellist täppishäälestatud masinavärki,
seadmestikku, mida iseloomustab mõistuslik kavandatus ja teostatus.
Me teame üksikasju tohutu keerukast
geneetilise infotöötluse molekulaarmaailmast.
Just selles uues molekulaargeneetika maailmas
näeme kõige põhjapanevamaid tõendeid maapealse kavandatuse kohta.
"Bioloogid peavad pidevalt meeles pidama, et see, mida nad näevad,
pole mitte kavandatud, vaid on arenenud."
Francis Crick, Nobeli auhinna laureaat
Molekulaarmasinaid või uskumatult keerukat rakkude jagunemise protsessi vaadates
soovin küsida: "Kas mitte pole kõige selle taga mõistuslikkus?"
Kas ei iseloomusta seda struktuuri kavandatus ja eesmärgipärasus?
Teadus peaks otsima TÕDE selle maailma kohta.
Me ei tohiks ette otsustada, mis peaks tõde olema.
Me ei tohiks öelda, et see seletus ei meeldi mulle, lükkan selle kõrvale.
Kui põrkame looduses kokku mõistatusega,
peaksime tulema välja seda lahendada aitavate kõikvõimalike põhjustega.
Evolutsiooniteooria ühe probleemina näen ma,
et see välistab kunstlikult üht sorti algpõhjuse juba enne, kui laseb tõenditel kõnelda.
ja see algpõhjus, mis on välistatud, on mõistuslikkus.
Alates 19. sajandi lõpust osaliselt Darwini "Liikide tekkimise"ajast
võtsid teadlased omaks teistsuguse kindla arusaama,
mis välistas kavandatuse kui võimaliku teadusliku seletuse.
Sel arusaamal on nimeks metodoloogiline naturalism.
See tähendab, et kui tahetakse olla teaduslik, tuleb piirduda seletustega,
mis toetuvad pelgalt looduslikele põhjustele, aga mitte mõistuslikkusele kui algpõhjusele.
Kurioosne küll, aga me teeme järeldusi mõistuslikkusest kogu aeg.
See on osa meie tavapärasest mõttelaadist - tunnistada mõistuslikkuse tulemusi.
Võtkem näiteks need hieroglüüfsõnumid, mis on uurendatud Egiptuse monumentide varemeile.
Mitte keegi ei omistaks nende sümbolite kuju ja paigutust
loodusjõududele, nagu liivatormid või erosioon.
Selle asemel arvame, et need on talletanud muistsed kirjutajad - mõistusega inimesed.
Sama mõtteliin viib järeldusele, et mõistatuslikud kivikujud Lihavõttesaarel
pole moodustunud tuule ja vee toimel
väga pika aja jooksul.
Ka ei arva me, et taimed nende tuttavate kujude peal
kasvavad ilma mingi mõistusliku suunamiseta.
Selliseid järeldusi teeme muidugi mõista kogu aeg ning teame, et need on õiged.
Ent küsimus on: mis alusel me selliseid järeldusi teeme?
Milliste tunnusjoonte abil saame mõistuslikkust ära tunda?
Hiljuti tegi matemaatik William Demsky raamatus "Järeldus kavandatusest"
olulise läbimurde kavandatuse paikapidavuse mõistmises.
Demsky on määratlenud konkreetsed jooned tehisesemetel,
mis sunnivad meid tunnistama eelnenud mõistuslikku tegevust.
Jõudsin selleni, kui üritasin näha, kuidas me kavandatusest aru saame.
Mis on need loogikakäigud, mis tuleb läbi teha, jõudmaks järeldusele kavandatusest?
Püüan teha järgmist: kehtestada usaldusväärsed, kogemuslikud, teaduslikult ranged kriteeriumid,
otsustamaks, kas miski on ikka kavandatud.
Otsisin selle loogikat ning leidsin,
et vaja läheb tavatust ja täpsemat määratlust, õiget sorti mudelit.
Demsky näitab, et inimesed tuvastavad mõistusliku tegevuse alati õigesti,
kui nad vaatlevad ülimalt tavatut objekti või sündmust,
mis samas sobitub tunnustatud mudelisse.
Just sellise mudeli võib leida Lõuna-Dakotast Mustadest mägedest.
Kui reisida Läände, on näha palju erikujulisi mäenõlvu.
Enamik neist ei tähenda midagi - need on vaid erineva kujuga kaljud.
Kuid mida pole näha, on Lincolni, Jeffersoni, Rosevelti ja Washingtoni näod mäekülgedel.
Neid saab näha vaid Lõuna-Dakotas.
Põhjuseks on see, et üks ekstsentriline skulptor otsustas austada neid presidente,
pühandades suurema osa oma elust nende nägude mäeküljele raiumisele.
See mudel on tavatu, mäenõlva kujundi juhuslikkus on samuti tavatu.
Ent mäenõlva juhuslikkus ei määratle midagi täpsemalt.
Kuid me teame, et oli 4 meest, kes olid USA presidendid, kel olid eriomased näojooned.
Ja need jooned Lõuna-Dakota mäeküljel sobituvad samade nägudega igalt poolt mujalt.
Neid nägusid vaadates taban ma kohe, et need sobivad kokku 4 presidendi nägudega
rahatähtedel ja National Gallery portreedel või raamatupiltidel.
Rushmore'i mäge vaadates näeme mitte ainult ülimalt tavatut mäekujundit,
vaid mäekujundit, mis ühtib sellest sõltumatult kehtiva mudeliga,
mis usaldusväärselt viitab mõistuslikkusele.
Täielik tavatus, täpne määratletus - kõik see viitab kavandatusele.
Mererannal näeme veel üht ebatõelist maad kujundanud mudelit,
mis näitlikustab, kuidas me tuvastame kavandatuse.
Mitte keegi ei teeks järeldust, et selle sõnumi on kirjutanud lainete loksumine.
Tänu kujundi tunnusjoontele määratleme,
et need sõnad on mõistuslikkuse tulemus.
See tavatu kujutis kinnitab ka sõltumatult kehtivat mudelit,
nimelt tuttavaid tähti inglise tähestikust
ning tuttavaid sõnu inglise sõnavarast.
Nii et kujundi tavatus pluss fakt, et see sobitub sõltumatult kehtiva mudeliga,
teeb meid teadlikuks kavandatusest.
Sellest näitest näeme, et Demsky kriteeriumid kavandatuse tuvastamiseks -
täielik tavatus ja täpne määratletus - on infona oma olemuselt samaväärsed.
Seda tüüpi informatsioon ei esine mitte ainult kirjalike tekstide ja numbriliste järjestuste kujul,
vaid ka kodeerituna tarkvarasse ja raadiosignaalidesse.
Oskus avastada infot elektromagenetilistest signaalidest
võimaldab ainulaadseid mõistuslikkuse otsinguid.
Üle 30 aasta on teadlased maavälise elu otsingu programmi SETI raames
jälginud kosmosest tulevaid elektromagnetilisi signaale, leidmaks infoküllaseid mudeleid.
Tüüpiliselt püüavad raadioteleskoobid kas juhuslikku müra või lihtsaid korduvaid signaale,
mida looduslikult tekitavad tähed, galaktikad ja muud kosmoseobjektid.
Ent astronoomid arvavad, et kui nad tuvastaksid infot kandva signaali,
kinnitaks see mõistusliku elu olemasolu väljaspool Maad.
Mõned arvavad, et ehk üritab mingi maaväline tsivilisatsioon võtta ühendust,
edastades sõnumeid matemaatika universaalkeeles,
näiteks äratuntava mudeli kaudu, nagu algarvude seeriad.
Seda ei saada juhuse läbi, tarvis on komplekssust või tavatust,
suurel hulgal algarve, lisaks ka mudelit.
See peab olema õiget sorti mudel, mitte ise kehtestatud mudel,
vaid mudel, mis on objektiivselt olemas.
Seni pole SETI uuringud avastanud mitte mingit mudelit või infot,
mis viitaks mõistuslikkusele kuskil kauges galaktikas.
Kuid ühes teises, palju kodulähedasemas universumis,
on teadlased avastanud rikkalikult informatsiooni elusraku tuumas .
DNA struktuur on info edastamiseks ideaalne.
A-d, T-d, C-d ja G-d - DNA kaksisheeliksi alused -
võimaldavad talletada tohutul hulgal infot.
Tegelikult pole teadaolevas universumis ühtki üksust,
mis talletaks ja töötleks rohkem informatsiooni veelgi tõhusamalt kui DNA molekul.
Täiskomplekt inimese DNA-d sisaldab 3 miljardit üksiktähte.
DNA molekuli kodeerimisalade analüüsist selgub, et selle keemilised tähed
on konkreetses järjestuses, mis võimaldab neil edastada detailseid juhiseid
küllaltki sarnaselt tähtedega sisukas lauses või kahendnumbritega arvutikoodis.
Bill Gatesi sõnul sarnaneb DNA arvutiprogrammiga,
mis on tohutult võimekam, kui meie suudame välja mõelda.
Kui sellele kas või minut mõelda, on see rabav tähelepanek,
sest me teame, et Bill Gates ei kasuta tarkvara luues
tuult ega erosiooni ega juhuslikul hulgal generaatoreid.
Ta kasutab hoopis nutikaid tarkvarainsenere.
Niisiis, kõik, mida me kogemuste põhjal teame, räägib meile,
et inforikaste süsteemide taga on mõistuslik kavandatus.
Ent mida hakata peale faktiga, et elusorganismid sisaldavad informatsiooni igas elusrakus?
See on põhimõistatus: kust see informatsioon pärit on?
Filosoof ja teadlane Steven Meyer on viimased 15 aastat sellele vastust otsinud.
Meyer on tulnud välja põhjendusega,
mis näitab, et mõistuslik kavandatus on parim selgitus
esimese elusraku ehitamiseks vajaliku informatsiooni päritolule.
See on osa meie põhiteadmistest, et mõistuslikud mõjurid saavad luua inforikkaid süsteeme.
Seega ei tugine põhjendus sellele, mida me ei tea,
vaid sellele, mida me teame maailma põhjuse - tagajärje struktuurist.
Praegu me teame, et informatsiooni tekke kohta
pole mingit materialistlikku seletust, et pole mingit infot tootvat looduslikku tegurit.
Pole loodusklikku valikut, iseorganiseeruvaid protsesse ega puhast juhust.
Aga me teame põhjust, mis võib toota infot, ja see on mõistuslikkus.
Ja kui DNA-s paikneva informatsiooni põhjal järeldatakse kavandatust,
tähendab see järeldus faktiliselt (ajaloolise teaduse raames) parima seletuseni jõudmist.
Kui leiame rakus, eriti just DNA-molekulis inforikka süsteemi,
võime järeldada, et selle süsteemi tekkes oli roll mõistuslikkusel,
olgugi et me ise polnud süsteemi tekke juures.
Meyeri töö geneetilise info päritolu kohta
on nüüd osa laialdastest teaduslikest uuringutest kavandatuse kohta,
mis kasvas välja teadlaste ja filosoofide kokkutulekust aastal 1993 California Keskrannikul.
Nende sihiks oli hinnata ümber bioloogias üle sajandi domineerinud idee.
Protsessi käigus sai alguse teooria, mis on saanud tuntuks kui mõistuslik kavandatus.
Arvan, et kavandatuse idee tõotab anda uue olulise vahendi ja seletuse teaduse töövahendite arsenali.
Mõistuslikud tekkepõhjused on reaalsed, nende olemasolu kohta on tõendeid.
Hea teadus on teadus, mis otsib tõde ning laseb tõenditel ise enda eest kõnelda.
Mõistusliku kavandatuse väide põhineb faktide vaatlusel.
See on minu definitsioon hea teaduse kohta: faktide vaatlemine.
Kui vaadelda nagu Michael Behe fakte,
võib näha seda võrratut mudelit vastastikuses seoses komplekssusest.
Me peame bakteri viburit mõistuslikult kavandatuks,
nii nagu me peame mõistuslikult kavandatuks paadi päramootorit.
Päramootorit vaadates näeme vastastikku toimivaid detaile
ning teame, et keegi on selle teinud.
Sama arutluskäik kehtib bioloogiliste masinate kohta,
seega on kavandatuse idee täiesti teaduslik.
Kahtlemata võib sel olla religioosseid seoseid, kuid see ei sõltu religioossest aluspõhjast.
Kui vaatan tõendeid objektiivselt, välistamata kavandatuse võimalust,
siis kerkib kavandatus esile kui kõige tõenäolisem seletus.
Seepärast usungi, et see on tõsi.
Arvan, et kavandatus on taas päevakorral.
Me ei saa seleta neid süsteeme loodusseadusega.
Kui me otsime tõde ja need on tegelikult kavandatud
ning kui vajame nende mõistmiseks insenere-konstruktoreid,
siis küsin: "Milles on probleem?" Teadagi, kuhu see andmestik meid juhib.
Sel on sügav metafüüsiline tähendus, aga mis sellest?
On niisiis võimas idee, et universum on mõistuslik ja mõistetav.
Selle taga on ülim mõistuslikkus, mis teeb selle maailma mõistetavaks,
andes sellele teadusprogrammile kaalu, sest nii saab vaadeldav maailm mõtte.
Kui kõik oleks vaid üks kaootiline kokkusattumus, poleks mingit lootust oletada mõistuslikkust.
Kui see aga on tegelikult mõistuse toode, annab see perspektiivi.
Teadusest saab tohutu tähtis projekt, et lahendada asjade alguse mõistatus selle mõistuslikkuses, ilus ja tarkuses.
150 aastat tagasi kujundas Darwin teaduse ümber oma loodusliku valiku teooriaga.
Tänapäeval on see teooria tõsiselt küsimärgi all.
Mõistuslik kavandatus on andnud tõuke nii avastusteks kui ka tuliseks debatiks maapealse elu tekke küsimuses.
Üha enam on teadlasi, kelle jaoks see on paradigma,
idee, mille võimuses on taas kord ümber formuleerida teadusliku mõtlemise alused.
19. sajandil arvasid teadlased, et on kaks põhiolekut: MATEERIA ja ENERGIA.
Ent nüüd, 21. sajandi alguses, tuleb teadusel tunnistada,
et on olemas kolmas põhiolek: INFORMATSIOON.
Puutudes kokku informatsiooniajastu bioloogiaga, süveneb arvamus,
et, see mida näeme DNA molekulis, on tegelikult mõistuse produkt, mõistuslikkuse tulem,
miski, mida saab seletada vaid mõistusliku kavandatusega.
"Lahendamas elu tekke mõistatust"
www.thetruth.uv.ro/_articole/Art_03.html
Downloaded From www.AllSubs.org